En øl.
- Nu? - Ja. Ovenpå.
Forestier!
- Charles Forestier? - Ja.
Georges Duroy.
Sjette husarregiment. Algeriet, 1885.
Ja, Georges Duroy.
Du er i miserabel forfatning. Jeg giver et glas.
Hvornår har du sidst fået et ordentligt måltid mad?
Champagne!
- Hvad har du lavet i alle de år? - Jeg er først lige vendt hjem.
- Jeg prøver lykken i Paris. - Tidspunktet er godt.
Det flyder med penge i Paris. Korrupte penge.
Hvis du ikke kan gøre din lykke her, må du lægge dig ned og dø.
Selv skøgerne bliver rige.
Og jeg, tidligere soldat, bor på Boulevard Haussmann -
- og er politisk redaktør på La Vie Française.
Vi bliver avisen, der bringer regeringen til fald.
Jeg er kontorist på jernbaneselskabet.
Jeg har ikke dine forbindelser. Jeg må tjene til føden.
Og vi kan ikke længere plyndre, som vi kunne i ørkenen.
Kom til middag i morgen aften. Du skal møde min kone.
Sagen er den, at jeg ikke har et fint sæt tøj.
Værsgo. Køb eller lej noget. Kom halv otte.
- Udmærket. - Godt. Georges Duroy.
- Hvad er navnet? - Georges Duroy.
Monsieur Georges Duroy.
Jeg er Madeleine Forestier.
- De er gift med Charles? - Naturligvis.
Charles har fortalt om Dem.
Madame François de Marrelle.
- Madeleine! - Clotilde!
Du ser henrivende ud.
Jeg er Clotilde. De må gerne kalde mig Clotilde.
Madame Pierre Rousset.
Han er svag. Nu er leveren også ramt.
Han bliver æresmedlem af Akademiet, og således er alle glade.
Du er forfærdelig.
Det er denne kniv, Duroy.
Hvad? Han er ikke vant til at spise fint.
De har netop været udstationeret i Nordafrika? Algeriet?
Ja.
Charles og jeg var der sammen. Var det for fem år siden?
Han var lidt tyndere dengang.
- Hvor lå De i garnison? - Ved grænsen til Saharaørkenen.
Jeg hørte engang en historie om ørkenen.
Det kan meget vel være en myte, men den var nu romantisk.
Nogen fortalte mig, at sandet synger.
Det er sandt. Det lyder som musik, når vinden får tag i sandbankerne.
- Og hvordan lyder det? - Ganske trist og sørgmodigt.
I hvert fald i en ensom soldats ører.
Hvordan kunne De dog være ensom der? Kvinderne der er guddommelige.
Ja, kvinderne er fortryllende. Og dog led jeg af hjemve.
For mig er ørkenen sandstorm og usle hunde.
Du kunne bringe noget storartet om det.
- Det ville være aktuelt. - Hvorfor?
- Læser De ikke aviser? - Nej.
- Regeringen vil invadere Marokko. - Til gavn for Marokkos befolkning.
- Ingen ønsker vel krig? - Det skal ikke standse dem.
I kan lave en øjenvidneskildring. En ung, flot soldat ved grænsen.
Med hjemve og mutters alene. Hans eventyr. Hans indtryk.
En kavaleriofficers erindringer.
Hvad synes du, min egen?
- Hvilken fisk får vi i aften? - Ja, skift endelig emne.
Jeg kan ikke udstå politik. Mænd, der taler om mænd i kamp.
Det keder mig umådeligt.
Hvad har Deres interesse?
Jeg nyder at more mig.
- Med hvad? - Det ved jeg ikke.
Alt.
Godt så. "En kavaleriofficers erindringer".
Giv mig den første artikel i morgen.
- Han har aldrig før skrevet et ord. - Jeg hjælper ham i gang.
Vi skriver det som et brev til en ven.
"Kære...
...Henri.
Jeg er ked af, jeg ikke har skrevet længe.
Det er nu næsten en måned siden, jeg kom til dette prægtige land.
Jeg tror ikke, varmen ville bekomme dig, min ven.
Men jeg ved, du ville dele mine varme følelser for folket.
Gid jeg kunne give souken en fyldestgørende beskrivelse.
Duften af kanel og safran, der hænger i den varme luft.
Hun var i en enkel kjole og et sjal, der skærmede mod solen.
Rødt som granatæbletræets blomst. Yderligere pynt var overflødig.
Hendes perfekte ansigt og smukke smil er ubeskriveligt.
Jeg ved blot, at efter et enkelt øjekast, -
- kun det ene, var jeg hendes."
Jeg kan godt lide at være journalist.
Tro nu ikke, jeg skriver alle Deres artikler for Dem.
Det ville jeg aldrig antage. Det var ikke det, jeg mente.
Jeg ved, hvad De mente.
Lad os være klare i mælet.
Jeg ønsker ikke at være Deres elskerinde.
Intet er mere kedsommeligt end en forgabt yngling.
For jer er kærlighed en appetit.
Og den gør jer til grin.
Vær sød at se på mig.
Jeg bliver aldrig Deres elskerinde.
- Er det forstået? - Ja.
Godt. Så kan vi være venner. Rigtige venner.
Og jeg kan råde Dem. Mændene er ikke de vigtigste i Paris.
De vigtigste i Paris er deres hustruer.
Besøg madame Rousset.
Hun kan lide Dem.
- Kan madame Rousset lide mig? - Ikke på den måde.
Aldrig på den måde.
Hendes mand sætter hendes mening over alt.
Ét godt ord fra hende -
- er mere værd end ti års leflen for ham.
Men De vil nyde at besøge min veninde Clotilde.
Hun er vidunderligt selskab. Og hendes mand rejser ofte.
Hvis jeg på nogen måde kan gengælde Deres venlighed...
Må jeg præsentere Georges Duroy? Vi hjælper ham på fode.
Det er grev de Vaudrec, vores bedste og nærmeste ven.
Duroy!
Monsieur Rousset. De husker vel Georges Duroy?
"En kavaleriofficers erindringer".
Deres artikel gjorde lykke. Skriv en til. Sæt ham på lønningslisten.
Du får fem franc for artiklen og fem for den næste.
Og 200 om måneden.
Plus 10 centimer pr. linje for hver artikel, du får i. Værsgo.
Giv den til overkassereren.
Kan du ikke fatte omfanget af dit held?
Goddag. Jeg hedder Laurine, og du hedder Georges.
Sæt Dem endelig. Mor kommer om et øjeblik.
- Hvad er din yndlingsleg? - Fangeleg.
Jamen...
...du... er den.
Hvem er den?
- Det er du! - Jeg fanger dig!
Fanget!
- Tag Georges! - Fanget!
Helle!
- Hvem fanger hvem? - Du skal fange os.
- Laurines frokost er klar. - Jeg vil blive sammen med Georges.
- Må jeg besøge dig igen? - Kom snart igen, Bel Ami.
Kys.
Bel Ami? Hun plejer ellers ikke at omfavne nogen.
- Jeg er glad for din visit. - Hvornår kan vi ses igen?
Jeg kommer til dig. I morgen.
Kom i dag.
Jeg håber ikke, du har gjort dig for megen ulejlighed.
- Vil du have noget at drikke? - Ja tak.
- Jeg er lidt nervøs. - Det er jeg også.
Kan den klare vægten af os begge?
- Det må vi gøre igen. - Jeg vil gerne gøre det nu.
Jeg kan ikke komme hertil. Jeg kan blive set.
Jeg kan ikke risikere en skilsmisse. Så mister jeg Laurine.
Jeg vil ikke sætte min mand i forlegenhed. Han er en god mand.
Vi skal bruge en kærlighedsrede.
Et sted, hvor vi kan være alene fra tid til anden.
Jeg betaler for den.
Med mine penge, som jeg selv må bruge -
- på det, jeg har lyst til.
- Hvad læser du? - Et brev fra min far.
Hver uge trækker han i søndagstøjet og besøger præsten, -
- som skriver et brev for ham.
Hver uge står der det samme. "Din mor sender sine velsignelser.
Svinene har diarré. Hvornår gifter du dig?"
Min far er bondemand. Han har aldrig været uden for landsbyen.
Og så beder han mig om penge.
Jeg vil gerne se din fødeby.
Jeg vil gerne se dig der.
Lov mig noget.
Tag aldrig andre kvinder med herhen.
- Jeg har ikke andre kvinder. - Det har alle mænd.
- Ikke jeg. - På ære?
- Du skal ikke lyve for mig. - Det er sandt.
Champagne!
- Godaften. - Godaften.
- Jeg talte til Deres ven. - Georges?
De må forveksle mig med en anden.
Ja, det må jeg åbenbart.
Du er ikke så venlig, når du ikke længere fisker efter et knald!
- Clo! - Du rører mig ikke.
Det var, før jeg mødte dig.
Clotilde!
Du kunne bare have hilst på mig.
Hvem er du, at du vover at tale til mig?
Hvem jeg er?
Tigger.
- Duval? - Ja.
Nej. De skylder mig allerede 40. Jeg skal også have mad på bordet.
Forsøg at arbejde for føden.
Hvad skete der med "En kavaleriofficers erindringer"?
Måske kan du få min hustru til at skrive den for dig.
Måske tror du, du kan få din løn, mens hun laver arbejdet for dig.
Jeg inviterede dig hjem, gav dig mad og tøj, og hvad er takken?
Du er blevet god til at få kuglen i bægeret.
- Ti stille, så skriver jeg den nu. - Nå, gør du det?
Værsgo, Forestier.
Har du virkelig skrevet det her?
Ja.
Du skriver som en stikirenddreng.
- Rousset skal se det her. - Forestier!
Forestier!
Den opblæste nar.
Han kan ikke skrive sit eget navn, medmindre konen staver det for ham.
- De ved, hvad man siger om hende. - Hvad?
Ved De ikke det? Vaudrec.
Ti stille. De kender hende ikke.
Monsieur Rousset må beklageligvis meddele dig, at du er afskediget.
Pak dine ting og gå. Nu må du klare dig selv, Duroy.
Her er ingen kvinder, som kan hjælpe dig.
Madame Rousset. Tilgiv mig, at jeg trænger mig på.
Monsieur Duroy.
Jeg vil forære Dem disse pærer fra mine forældres frugthave.
Det er elskværdigt af Dem.
Vil De ikke gøre os selskab?
Med glæde. Tak.
Vil De ikke smage en pære, madame Rousset?
Jo, det vil jeg da.
- Redaktør for nyhedsrubrikken. - Redaktør for nyhedsrubrikken?
Min gode Duroy! De husker vel min kone?
Monsieur Duroy. Husker De madame de Marelle?
- Naturligvis. - Det er jo Bel Ami.
Har De ikke et smil til Deres gamle veninde?
Så er maden serveret, de damer.
Vi har flere sider sladder til Dem.
- Madame Forestier. - Bel Ami.
- Jeg troede, De havde glemt mig. - Umuligt.
- Jeg har sådan savnet dig. - Hvorfor kom du ikke til mig?
- Du ville jo ikke længere have mig. - Det vil jeg altid.
Jeg må gå nu.
Min mand undrer sig nok over, hvor jeg er.
- Min anden mand. - Din rige mand.
Min datters far.
Vil du snøre mig bagpå?
- Husk at binde en dobbeltsløjfe. - Ligesom din mand gør?
Stakkels Charles. Han lever ikke til næste forår.
Madeleine har taget ham med til havet, men det nytter ikke.
Den stakkel. Men hun forlader hurtigt enkestanden.
Tak, fordi De kommer. Som den eneste.
Hvordan har han det?
Jeg fik ham til Cannes for at få ham helbredt. Men jeg må begrave ham her.
Mine yndlingsblomster. Tak.
Er du kommet for at se mig dø?
Nej. Jeg ville bare flygte ud af byen.
- For jeg overlever. - Ja.
Det gør jeg.
Jeg overlever. Hjælp mig!
Jeg vil ud at køre en tur!
- Du er ikke stærk nok. - Hjælp mig.
Jeg beder Dem høre godt efter og forsøge at forstå, hvad jeg siger.
De må ikke blive vred.
Med ét ord kan De gøre mig lykkelig.
De kan gøre mig til Deres ven, Deres bror -
- eller Deres ægtemand.
Mit hjerte og min krop er Deres.
De må forstå, at jeg ikke er som andre kvinder.
For mig er ægteskab et partnerskab. En kontrakt mellem to ligesindede.
Jeg tåler ikke autoritet, jalousi, eller at min opførsel betvivles.
- Jeg insisterer på at være fri. - Naturligvis.
Tænk grundigt over det.
Det er en vigtig beslutning for os begge.
Clo...
Bare fortæl mig det. Få det overstået.
Jeg skal giftes.
Ja, naturligvis.
Hvem er hun?
Madeleine Forestier.
Du har valgt netop den kvinde, du har brug for.
Ja.
Elsker du hende?
- Clo... - Nej. Jeg skal nok klare mig.
"Regeringen bedyrer, at den har opgivet at invadere Marokko." Nej.
"Regeringen har lyttet til folkets vilje og vil ikke invadere Marokko."
Se, Georges... læs papirerne.
Det keder mig. To skridt frem og to tilbage.
- De siger dit, så siger vi dat. - Du har ret. Det er for tørt.
Var der ikke en deputeret? Hvor er det nu? Her et sted.
Han væddede sit overskæg på, at regeringen løj.
Sarrazin. Vi giver Sarrazins overskæg sin helt egen klumme.
Georges, det er et fremragende indfald.
Ganske enkelt fremragende. Rousset vil elske det.
Jeg har tænkt over, at den politiske redaktør -
- på en toneangivende avis bør have et navn, alle kan huske.
Noget...
...storslået.
- Hvor er dine forældre fra? - Mine forældre er fra Canteleu.
Det var jo der, vi ikke tilbragte vores hvedebrødsdage.
Georges...
...du Roy de Canteleu.
Nej, ikke godt nok.
Du Roy de Cantel.
Madeleine, jeg er fra Canteleu. Jeg foretrækker det navn.
Nej, hør her.
Georges... du Roy... de Cantel.
Sig det igen.
Georges... du Roy de Cantel.
Madame du Roy de Cantel.
Sarrazins overskæg...
Det er lige, hvad vi skal bruge. Det er originalt. I trykken!
Sæt Dem.
De er til min kone.
Georges...
Tak.
Du ved jo, jeg elsker dem. Dem kan man ikke få for mange af.
- Greven var netop ved at gå. - Forhåbentlig ikke for min skyld?
Nej, jeg må tage mig af nogle forretninger. Tak, Paul.
Hils din hustru, og ønsk hende god bedring.
De er yderst elskværdig.
Det var alt.
- Hvad ville han? - Det er tirsdag.
Han aflægger altid en tirsdagsvisit.
Hvornår ankommer dine politikere?
- Om en halv time. - En halv time?
Ja. Om en halv time. Jeg har inviteret Laroche.
Giv ham al din opmærksomhed. Han bliver en dag udenrigsminister.
Georges...